- Ni bil v enem kosu. Spet bova poskusila.
Odpočij si. - Moj sin je.
Gospa Rivera...Hočem ga videti! Kaj ste storili z njim?
Hočem videti sina! Kaj ste storili z njim?
- Pomiri se. Prosim, Diego.
- Obljubim.
Kaj je to? Zajtrk.
- Me hočeš ubiti? Potrebujem gorivo za delo.
Če se boš še redil, boš ti pristal v bolnišnici.
Ne verjamem v Boga,
toda hvaležen sem mu zate.
Res? Veliko mi mora pojasniti.
Odslej bo za moj zajtrk skrbela Abbie Rockefeller.
Frida?
Frida. Prišla si.
Zapustila sem ga. -Prav si imela.
Morala bi ti stati ob strani.
Zdaj mi.
Če bi te preklete rože crknile, bi pobesnela.
Veliko sva se prepirala.
Včasih sem obžaloval, da sva se poročila.
Sovražil sem jo.
Ko se dva prizadeneta, začneš tako razmišljati.
Zdaj pa je bolna in za njen vrt skrbim jaz.
Rivera naslikal komunizem, račun bo plačal John D. ml.
Videli ste moje delo
Ko ste me najeli, ste vedeli, kaj slikam. - Da.
Pokazal sem vam skice. Poleg je bil tudi vaš oče.
Kaj ste pričakovali od mene? Plesalke?
Ne. Lenina pa tudi ne.
Bodiva iskrena: na skicah, ki ste mi pokazali je bil
le nek delavec.
Spremenil se je v Lenina. Vi ste ga spremenili,
ko so nas napadli v časopisu.
Ste res mislili, da nas bodo ganili novinarski napadi?
Branili bi vas. Branil bi vas pred čemerkoli.
Vaše delo je namreč vznemirljivo.
Toda Leninova podoba bo prizadela mnogo ljudi,
zlasti mojega očeta.
Spravili ste me v nezavidljiv položaj.
Prosim vas, da jo popravite.
To je proti mojim načelom.
Ko ste hodili na naše zabave
in jedli za našo mizo,
pa ni bilo. Upam, da boste razmislili.
Zunaj je množica ljudi,
Pol jih misli, da si hudič,
pol pa, da si junak.
Kaj misliš?
- Če se družiš s psi, stakneš bolhe. Ne, resno.
Bojim se. - Zakaj?
Začel sem se spraševati, če morda nima prav.
Morda sem preveč naiven. In preveč tvegam.
Ne boš izgubil. Pozabi na umetniško neokrnjenost.
Naslikal si že boljše od te. Kakorkoli, vznemiril si ljudi.
Zagovarjajo svoje ideale. Nihče drug
ni tega zmožen.
Tudi če jo jutri uniči, boš vseeno zmagal.
- Morda. Nima jajc.
Diego!...
G. Rivera.
Moram vas zaprositi, zadnjič, razmislite še enkrat.
Ne bom je spremenil.
To je vaše plačilo, vnaprej, kot sva se zmenila.
Hvala za sodelovanje. To je moja slika!
- Na mojem zidu.
Zid je od vseh ljudi, prasec!
Diego, greva domov. -Frida upreti se morava
morava tem prascem! Podrli so zid. Slika je tu.
Naslikal jo bom tudi brez njegovoga denarja. -Brez plačila?
Še v Čikago ne moreva. - Ne greva tja.
Odpovedali so.
Čas je, da greva domov. - Z repom med nogami?
Ne spadava sem. Sita sem teh ljudi
in utrujena od toga ker si ti obkrožen z njimi.
Vidiš tole? Se hočeš vrniti sem!
Ja! Hočem se vrniti tja!
Delam. - Vidim. Prinesla sem ti kosilo.
Diego...
Dovolj je.
Diego!
Diego, nehaj!
Lord , princ teme, imaš najboljše orodje, ki obstaja.
Le ti vidiš, kakšen drek je naredila iz mene ta dežela.
Diego, potrebuješ pomoč.
Frida, zakaj živita v različnih hišah?
Ker sva različna človeka, ljubezen pa naju združuje.
Zato imava most.
- Je most vajina ljubezen?
Dobro povedano. - Zakaj je potem tako majhen?
Ne dela. Bolan je. Zapadel je v depresijo.
Pravi, da je njegov narod kot mula. Tako so neumni.
Za vrnitev krivi mene.
- To je neumno.
Frida, imaš srečo, da ga imaš.
Jaz se počutim tako obupano. Včasih pomislim na vrnitev.
Ne boš se vrnila.
Ti priskrbim delo?
Uredili bi Diegov atelje.
Kje začnem? - Ničesar se ne dotikaj!. -Diego!
Ne skrbi.
Takoj ven.
V trenutku. -Bog...
Z mojo sestro!
Ven! Ven!
Frida... Frida!
Jaz sem žival. Neumno sem ravnal.
Tisto ni pomenilo ničesar.
Frida, govori z mano!
V mojem življenju sta se zgodili dve nesreči.
Tista s tramvajem in ti. Toda ti si veliko hujša.
Ven!
Izginite! Izginite!
Šepati moram po stopnicah. Pohištva si ne morem privoščiti, pa še mrzlo je.
Tako bom vsaj vedela, kdo je v moji hiši.
Ti Diego ne daje denarja? - Raje sem revna.
Bila je moja sestra, ne nek model.
Z mojo sestro...
K vragu z njim. -Naj gre k vragu.
Poišči si delo. Plačuj sama račune. Prodala bom nekaj slik.
- Še za pijačo ne bo dovolj.
Ne razumi me napak. Obožujem tvoje slike.
Neizprosne so.
Poglej si tole. Kaj predstavlja?
Pisalo je v časopisih. Mož je 22-krat zabodel ženo.
Ko ga je sodnik vprašal, zakaj je to storil, je mož odgovoril:
Bilo je samo nekaj malega praskic.
Kdo je? - Duh Fride Kahlo.
Spomnim se je. - Kako si?
- Osamljeno. Obiskujete me le duhovi.
Kako je tvoj Diego? Ne vem, zakaj sem ga tako klicala.
Nikoli ni bil moj in nikoli ne bo. Sklepam, da je dobro.
Slika. - Ti tudi slikaš?
Da. Hočem, da mi poziraš. Ne bo ti treba iz hiše.
Rad bi šel iz hiše. - Prav.
Vsak dan bova šla kam drugam. Odlično.
Vse v družini si namreč že naslikala. Pred davnimi časi.
Spomni me, kaj sem hotela.
- Hotela si biti samosvoja.
Frida...
Nikoli te ni marala.
Rekla je, da ne pomeniš nič dobrega.
O nečem se morava pogovoriti.
Rad bi te prosil za uslugo.
Si pa veliko upaš.
Ni zame, ampak za Trockega. Norvežani so ga izgnali.
Stalin ga hoče ubiti.
Predsednik Cardenas je dal Trockemu zatočišče v Mehiki.
Želim, da ga sprejmeva skupaj.
Živel bi v hiši tvojega očeta.
Vem, da veliko prosim, toda sta v nezavidljivem položaju.
Ti, Frida, pa prineseš radost in toplino, kamorkoli prideš.
Trocki je pomemben človek. V veliki nevarnosti je.
Imava priložnost, da mu pomagava.
Prav.
Kakšen direndaj. In vse to zaradi navadnega filozofa.
Velik mož je. Pravi revolucionar. Moramo mu pomagati.
- Rad bi ga spoznal. Svetoval bi mu, naj pusti politiko pri miru.
Dober nasvet, oče.
Žal mi je, ker vaju nisem mogel sprejeti.
Z Natalio sva vama zelo hvaležna za vajino pomoč,
v teh težkih trenutkih. Vaša očarljiva žena
nama je polepšala konec potovanja.
Počaščena sva, da sva vaju lahko sprejela v najin dom.
Sestradana sta. Najesti se morata.
Hvala.
Ne, res je. Še sam nisem mogel verjeti.
Ti ljudje so neumni. Hitlerju očitajo nasilje,
Stalinu pa pojejo hvalnice. Kaj nista enaka?
- Niti ne. Seveda sta oba pošasti,
toda Hitler ima vsaj vizijo. - Nor je.
Seveda je nor, vendar je predramil ljudi.
Stalin pa je dolgočasen.
Če pozabimo surovost, ni Stalin nič drugega kot birokrat.
In ravno to duši našo revolucijo. Enaka sta, vendar le v tem,
da jima je moč zameglila um in da bosta izžela celino. - Norost.
In izziv. Poglejte nas.
Mehičani, Rusi in Francozi na tem čudovitem, novem planetu Rivera.
Povem vam, prijatelji moji, v življenju sem spoznal,
da sta neuspeh in bolečina močnejša od zmag.
Toda to ni spodkopalo moje vere v naš cilj,
resnico, solidarnost, prav nasprotno.
Dela jih neuničljive.
Vi ste upanje tega sveta. Z vsem svojim srcem se vam zahvaljujem.
Na zdravje!
Predstavljaj si, da bi kljub
nevarnosti ohranila mirno kri. -Da.
Lahko noč., Diego.
Prekini Andre, sovražim prilizovanje. - Pa kaj. Slike so čudovite.
Sklepam, da si jih videl? - Sem.
Ves čas jo hvalim. Julien Levy je v New Yorku
prodal dve njeni sliki, štiri pa je kupil igralec...
- Edward G. Robinson.. 200 $ za eno.
- Le on je bil tako neumen, da jih je kupil.
Moje slike pomenijo nekaj le meni.
Stoj tam! K vratom!
Nazaj! Nazaj! Hitro noter!
Frida, kaj ti je?
Imata pet sekund, da izgineta. Ena, dve.
Je že v redu. Oprostite. Bili sta materini sestri. Prosim?
- Škropili sta z blagoslovljeno vodo.
Mislita, da je hiša prekleta in da si ti antikrist.
Dobro razmisli o slikarstvu?
Sodelovala bi na mehiški razstavi v Parizu.
Rada bi razstavljala v Mehiki. - Kar tudi boš, ko boš slavna.
Morala bi nekje drugje. Svoje slike moraš pokazati ljudem.
Kdo gre z mano? - Težje je, kot misliš.
Vse je. - Jaz grem.
- Si prepričana? Če zmore starec, zmore tudi kripelj.
Ne, ne. V redu je. Zgoraj ne bo morilcev.
Frida, kako si se poškodovala?
- Še sama več ne vem.
Tolikokrat so me že rezali, da sem kot sestavljanka.
Operacije so mi škodile bolj kot nesreča sama.
Vse me boli. Najbolj pa me boli noga.
Vendar mi ni hudega.
Ko bo končano, bomo dobili več, kot pa upamo.
Zato so mi tvoje slike tako všeč. Imajo sporočilo.
Motiš se, ko praviš, da nikogar ne zanimajo.
Tvoje slike izražajo to, kar čuti vsak.
Da smo v bolečini vsi sami. - Morda.
Lev, pripoveduj mi o svojih otrocih.
Vedela sva, da so umorili vse hčerke in enega sina.
Mislila sva, da je drugi zaprt, nato pa sva izvedela.
Tudi njega so usmrtili. Vsi so mrtvi. Svojo družino
sem obsodil na smrt. - Ne govori tega.
Če je res. Stalin je mogočnejši od carja.
Ostal sem brez večine prijateljev in moči
proti največjemu morilskemu stroju tega sveta. Storim lahko le to, da delam in živim naprej.
Ne moreš si misliti, kako sem vesel, da sem tu
in da lahko užijem vse to.
Končno se počutim živega.
V knjigi Država in revolucija je Lenin očistil
Marxov nauk nepotrebnih sestavin, ki jih je uvedla socialna demokracija.
John, lotil sem se socialne demokracije.
Frida...
To je ta knjiga. Zanima me tvoje mnenje. - Hvala.
Pridem čez eno uro.
Ne, ne. Tako je še najbolje. Ne bova vaju več nadlegovala.
Ne bova daleč, takoj za vogalom.
Še enkrat razmislita, zaradi varnosti.
Tam bova več kot varna.
Tisočkrat hvala, prijatelj.
Na svidenje.
Natalia?
Ni logično. To je bilo v njegovo korist.
Ni mislil nase, ampak nanjo. Kaj govoriš?
Raje se odpove svojim užitkom,
kot da bi prizadel žensko, ki ga ljubi.
Se ti je zmešalo? - Hudič naj te vzame, Diego.
Se zavedaš posledic? - Ne boji se. Zakaj bi se ti?
Ljubi bog. Zakaj od vseh teh judi na Zemlji, zakaj ravno z njim, Frida?
- Ker sva tako hotela.
Strla si mi srce, Frida.
Boli, kajne? Ampak zakaj?
Bilo je le porivanje. Enako kot rokovanje.
- Povedal sem ti, kakšen sem.
Vseeno sem se poročila s tabo. Obljubil si mi vdanost.
Bil si moj tovariš, stanovski kolega in najboljši prijatelj.
Nikoli pa nisi bil moj mož.
Dragi Diego, kako si?
Zakaj mi nisi povedal, da je Pariz tako grozen?
Francozi so najbolj prevzetni dolgočasneži na svetu.
Raje bi na trgu prodajala tortilje,
kot poslušala brbljanje teh umetniških prašičev.
Razstava ni bila tako uspešna. - Frida Kahlo, Pablo Picasso.
Mehiški umetniki so tu le eksotično čudo.
Tu sem osamljena.
Hlepim po novicah od doma.
Diego, to pismo je zadnje. Pariz je v redu,
toda brez tebe mi ne pomeni nič. Pozabila sem na ves 12-letni bes.
Spoznala sem, da te ljubim bolj kot vse na svetu.
Čeprav mi ljubezni ne vračaš v enaki meri, me moraš imeti vsaj malo rad.
Obožujem te. Frida
Govori se, da sem si želel, da bi ubili Trockega.
To seveda ni res,
a me lahko vseeno aretirajo.
- Govori s predsednikom. Ne, v Kalifornijo grem.
- Kalifornijo? - Da.
Frida, rad bi se ločil.
Trocki me ne zanima preveč.
Vseeno pa ne smemo dovoliti umorov političnih beguncev.
Je tako?
Ponovno, kje je vaš mož? -Nimam muža.
Frida?
Bog...
Cristina ...
Oprosti.
Nisi bila ti kriva, ampak jaz.
Nikoli vaju ne bi smela pustiti skupaj.
Zakaj si me rešila?
- Diego je znorel, ko je izvedel. Takoj je poklical predsednika Cardenasa.
Diego...
Še malo.
Koliko časa je že noga taka? - Kdove? Pojdimo lepo počasi.
To je gangrena. Treba bo rezati.
Imate srečo, da se ni razširila po celi nogi.
Izgubil si kilograme.
- Ti pa prste.
Si zato prišel? Da bi mi izrekel sožalje?
Prišel sem te pogledat. Kako si?
Že sita tega vprašanja. Sicer pa usrano.
In ti?
Jaz...
Prišel sem te vprašat, ali bi se poročila z mano.
Ne potrebujem pomoči. - Jaz jo.
Izgubila sem prste na nogi. Moja hrbtenica je zanič.
Bolana sem na ledvicah. Kadim. Pijem. Preklinjam.
Ne morem imeti otrok. Imam kup neplačanih računov za bolnico.
Še? Zveni kot priporočilno pismo.
Frida...
Pogrešam najino življenje.
Pravijo, da ne smeš nikoli verjeti šepavemu psu ali ženskim solzam.
- Motijo se.
Christina!
Zakaj bi potrebovala noge, če imam krila, da lahko letim?
Zažgi to telo, ko umrem.
Nočem, da ga pokoplješ. Dovolj dolgo sem ležala.
Zažgi ga. -Frida...
- Mislim, da nisem več Frida. Tiste Fride ni več.
Poglej kaj je ostalo.
Zakaj si ostal?
Trapica.
Si nora? - Grem. - Ne! - Ne boš me ustavil!
Bom. - Vrni mi jo.
Doktor, pomagajte, prosim. Kaj je?
- Rekel sem ji, da mora ostati v postelji.
Hočem na svojo razstavo. -Frida...
Vse življenje sem jo čakala. Ne bom je zamudila.
Iz bronhitisa se lahko razvije pljučnica.
Frida, nikakor ne smeš iz postelje.
- Vse ti bom povedal. Res.
Christina!
Suhcena punčka s košatimi obrvmi je zavpila:
Diego, poglej moje slike!
Seveda sem šel jaz k njej.
Njene slike sem vedno občudoval.
Toda o Fridi bi rad govoril ne le kot njen mož,
ampak kot umetnik in njen občudovalec.
Njeno delo je jedko in nežno,
trdo kot jeklo in prefinjeno kot metuljevo krilo.
Ljubko kot nasmeh
in kruto kot bridkost življenja.
Mislim, da še nobena ženska ni tako izlila
svojega trpljenja na slikar- sko platno. - Utihni, vampež!
Kdo je umrl?
Kje je glasba?
Kot vidite, sem ubogala. Nisem šla iz postelje.
Frida... Če mi dovolite tole tekilco,
obljubim, da na pogrebu ne bom pila. - Zmenjeno.
- Na Frido!
Si dobro? - Lezi k meni.
25 let skupnega življenja.
Frida...
Srebrno.
Šele čez dva tedna je. - Sedemnajst dni.
Upam, da bo konec vesel. In da se ne bom nikoli vrnila. FRIDA